В
регистрите на енорията във Вадовице, градче, намиращо се недалеч
от Краков, е отбелязано, че на 20 юни 1920 г. е кръстен синът
на Емилия Кашчоровска Войтила и Карол Войтила. Това е малкият
Карол Войтила, роден месец по-рано - на 18 май. Карол има
по-голям брат - Едмунд, роден в 1906 г. и сестра Олга, починала
в 1914 г. скоро след раждането си. Вкъщи всички много го обичат
и го наричат Лолек, но тези щастливи ранни години не продължават
дълго. Майка му, болнава жена, умира в 1929 г. Брат му се
дипломира като лекар кардиолог, но при опита си да спаси едно
момиче, болно от скарлатина, се заразява и умира в 1932 г.
Така Лолек остава с баща си, към когото много се привързва.
Когато умира и баща му, той ще Каже: "На двайсет години
бях изгубил всички близки, които обичах, дори онези, които
бих могъл да обичам, като онази по-голяма сестра, починала
шест години преди раждането ми."
Войтила баща е офицер от кариерата и често отсъства. Затова детството на бъдещия папа е белязано от самота. Въпреки това той има енергичен и решителен характер, по-силен и от религиозната му вяра. Този характер му позволява да не се предава пред ударите на съдбата, нито да затъне в скучното ежедневие на градския живот.
Юношеските години - увлечение по театъра
Баща му го записва във Вадовицката гимназия. Там се разкрива голямата страст на младия Карол към литературата и към театъра. В театъра се изявява и като режисьор, и като актьор. Негова партньорка често е Халина Кроликиевич, дъщерята на директора. Сърцето му изглежда започва да тупти по тази девойка, двамата са приятели и той я нарича нежно "кролик" - зайче. Юношата Войтила не пренебрегва и спорта. От брат си той е научил основните правила на футбола, от съвсем ранна възраст кара ски и много обича този спорт. Обича също да се носи с кану по реките.
Присъствието му на вярващ младеж се забелязва в енорията. След като блестящо взема матура през май 1938 г., архиепископът на Краков Адам Стефан Сапиеха, поразен от способностите му, го пита: "Не сте ли мислили да станете свещеник?" Лолек обаче отговаря: "Не, искам да уча езици и литература в университета." Двамата обаче пак ще се срещнат, и то не след много време. Скоро след матурата младият Войтила се премества в Краков и записва да следва полска филология в Ягелонсия университет, като редува учението с театрални постановки /там представя пиесата си "Магазинът на златаря", в която играе и Халина/. Но една година по-късно всичко внезапно прекъсва с избухването на Втората световна война и нахлуването на нацистките войски в Полша на 1 септември 1939 г. Лекциите в университета са прекъснати, много от преподавателите са прогонени или интернирани. Нацистите постановяват принудителен труд за всички поляци от 18 до 60 години и за да бъде "обществено полезен", Войтила трябва да си намери работа. "За да не ме депортират за принудителен труд в Германия, през есента на 1940 г. постъпих като работник в една каменна кариера към химическите заводи "Солвей", казва Карол.
Да бъде свещеник е неговото признание
Две
години той се труди в кариерата и още две като работник в
завода.
"Работех ръчна работа, знаех добре какво значи физически
труд. Всеки ден срещах хора, които извършваха тежка работа.
Опознах тези хора, семействата им, интересите им, човешката
им стойност и достойнството им."
През 1941 г. умира и баща му и той остава съвсем сам. Сам, ако не се броят вълнуващите театрални експерименти с трупата, която сформира и големите приятелства, които завързва, също и с жени. На младия Войтила обаче не е достатъчна нелегалната политическата дейност в тесния кръг от съмишленици и под постоянния прицел на враговете, не е достатъчна - за да бъде смисъл на живота му, - любовта към литературата и играта на сцената, нито славата на режисурата. Не е ясно какво точно се е случило, но в онези години се е случило нещо, което го променя дълбоко, точно тогава узрява страстта му към свещеническото призвание. "Пред ширещото се зло и ужасите на войната все по-ясен ми ставаше смисълът на свещеничеството и на неговата мисия в света." През 1942 г. Войтила отива при архиепископ Сапиеха и става нелегален студент в Краковската духовна семинария и във факултета по теология към Ягелонския университет - нелегален, защото нацистите позволяват само на семинаристи, записали още през 1939 г. да посещават легално лекциите.
През януари 1945 г. Краков е освободен от съветските войски и Полша бавно започва да излиза от кошмара и от ужасите на войната. На 1 ноември 1946 г. Войтила е ръкоположен за свещеник. Скоро след това отива да учи със стипендия в Рим. През 1947 г., след като се дипломира по теология, преподобният Войтила заминава за Франция, Белгия и Холандия, придружавайки архиепископ Сапиеха, който иска да демонстрира на бъдещия пастир на църквата методите на работа, възприети в цяла Европа. Влиза в контакт с различни общества и още в онези далечни години разбира, че скоро ще изпадне в криза европейското християнство, което все още е твърде солидно.
От викарий до кардинал
През 1948 г. в Рим защитава докторска дисертация върху Свети Йоан Кръстител. Връща се в Полша и става викарий в Ниеговиц. След една година архиепископът го назначава в историческата енория Свети флориан в Краков, където дон Войтила остава като помощник викарий две години /1949-1951/. Подготвя теза за хабилитиране със студия върху философа Макс Шелер. Докторската титла го ангажира все повече в академична дейност, става много уважаван доцент по етика в Семинарията и във факултета по теология на Ягелонския университет, после поема Катедрата по етика в католическия университет в Люблин. И докато поддържа все по-тесни отношения със студентите, с които често прекарва ваканциите в планините, през лятото на 1958 г. неочаквано е номиниран за епископ.
Става най-младият епископ в Полша, но не престава да учи и да преподава, въпреки все по-големите задължения в Краковската епархия. През 1960 г. издава книга за човешката любов във всичките ѝ разновидности, включително еротичната и психологическата, която е прозорливо изследване върху сексуалността и подхваща полемики, както с безнравствените уклони, така и с пуританските.
Но дейността, чрез която светът ще го открие, все още предстои. Той участва в сесиите на Втория ватикански събор и неговите изказвания често намират място във финалните текстове. През 1964 г. е избран за архиепископ на Краковската митрополия, а през юни 1967 г. пристига в Рим, Където получава кардиналска шапка от папа Павел VI. Архиепископът на Краков постепенно изпъква чрез работата си в кардиналската колегия. Често се изказва по най-парливите теологически въпроси, особено по онези, които са свързани с евангелизацията на съвременния свят. Това, с което Карол Войтила се проявява на Втория ватикански събор, става още по-очевидно през следващите години: изпъкват необичайната му личност, изключителните му качества като човек на вярата, като духовен пастир, като интелектуалец и накрая като организатор на църковната дейност.
И така Войтила започва да придобива международна известност, благодарение на многобройни посещения в чужбина, които извършва по покана на различни епископи. Посещава полските общности в много страни. Обикаля всички континенти, най-често лети до Северна Америка, Канада, Австралия, в Европа най-много е канен в Западна Германия.
Пастирската работа е най-важна за него
През цялото време работи енергично, и като свещеник и като епископ, и като архиепископ, и като кардинал. "В моя живот -ще напише той години по-късно - си определих приоритети за пастирска дейност сред миряните, грижа за младите и интензивен диалог със света на науката и културата." Най-важно за него е да бъде духовен пастир и той непрекъснато проповядва пред младежи, работници, интелектуалци с надеждата, че словото божие ще направи хората по-добри.
Като свещеник и епископ той се ангажира да издигне ролята и мисията на миряните в църквата според указанията на Втория ватикански събор. Като неуморим възпитател прекарва много време с младите, следи за тяхното образование с внимание и чувство. Като човек на културата не се отказва от интелектуалната дейност и си запазва катедрата по теология в католическия университет в Люблин от 1953 г. до избирането му за папа.
Дейност не особено лесна в тоталитарна Полша, където религиозни дейци и интелектуалци е трябвало да се съобразяват с цензурата и ограниченията, наложени от атеистичния режим. В онези години Карол Войтила става символ на нежната ненасилствена съпротива, глас, който разобличава каквото и да било насилие срещу святото достойнство на всеки човек: "Двете тоталитарни системи, които трагично белязаха нашия век, можах да ги опозная така да се каже отвътре. Затова е лесно да се разбере моята чувствителност по отношение достойнството на всяко човешко същество и зачитането на неговите права." Епилог на дейността на Карол Войтила в Полша трябвало да бъде Краковският събор, започнал в 1972 г., който според намеренията на архиепископа трябвало да завърши през 1979 г. с тържествено честване на 900-та годишнина на Свети Станислав. Така и става. Само че го закрива не архиепископ Войтила, а самият Йоан Павел II, триумфално завърнал се в страна през юни същата година, след като е бил избран за папа на 18 октомври 1978 г. От този ден нататък всичко, което му се случва, влиза в историята.
По БТА
За честна и независима журналистика
Ще се радваме, ако ни подкрепите, за да може и занапред да разчитате на независима, професионална и честна информационно - аналитична медия.
0 коментара
Екипът на Mediapool Ви уведомява, че администраторите на форума ще премахват всички мнения, съдържащи нецензурни квалификации, обиди на расова, етническа или верска основа.
Редакцията не носи отговорност за мненията, качени в Mediapool.bg от потребителите.
Коментирането под статии изисква потребителят да спазва правилата за участие във форумите на Mediapool.bg
Прочетете нашите правила за участие във форумите.
За да коментирате, трябва да влезете в профила си. Ако нямате профил, можете да се регистрирате.